Науковий вісник Херсонського державного університету. Серія «Германістика та міжкультурна комунікація»
Науковий журнал «Науковий вісник Херсонського державного університету. Серія “Германістика та міжкультурна комунікація”» є спеціалізованим академічним виданням, спрямованим на розвиток сучасної філологічної науки, розширення міжнародного наукового діалогу та поширення актуальних результатів досліджень у галузі германських мов, літератур, перекладознавства та міжкультурної комунікації. Рік заснування: 2014. Засновник: Херсонський державний університет. ROR засновника: https://ror.org/04cbe1f31. ISSN: Print 2663-3426, Online 2663-3434. DOI: https://doi.org/10.32999/ksu2663-3426. Періодичність: 2 рази на рік. Мова публікацій: українська, англійська, німецька. Кластер: Гуманітарні науки та мистецтво. Спеціальність: В11 Філологія (за спеціалізаціями). На підставі Наказу Міністерства освіти і науки України від 14.05.2020 № 627 (додаток 2) журнал внесений до переліку фахових видань України (категорія «Б») у галузі філології (В11 – Філологія (за спеціалізаціями)). Реєстрація суб’єкта у сфері друкованих медіа: Рішення Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення No 2944 від 24.10.2024 року. Ідентифікатор медіа R30-05624. Суб’єкт у сфері друкованих медіа – Херсонський державний університет (Код ЄДРПОУ 02125609; вул. Університетська, буд. 27, м. Херсон, 73000, e-mail: office@ksu.ks.ua, тел. +38 (096) 310-26-36). Видавець: Видавничий дім «Гельветика» (Код ЄДРПОУ 38044877; 65101, Україна, м. Одеса, вул. Інглезі, 6/1; тел. +38 (095) 934-48-28, +38 (097) 723-06-08; e-mail: mailbox@helvetica.ua; Свідоцтво суб’єкта видавничої справи ДК No 7623 від 22.06.2022 р.). ROR видавця: https://ror.org/0021ckm71. Науковий журнал реферується та індексується в наукових базах: Національна бібліотека України імені В. І. Вернадського, Index Copernicus International (Республіка Польща). Журнал функціонує як відкрита інтелектуальна платформа для представлення нових ідей, концепцій та методологічних підходів у сфері мовознавства й гуманітаристики, сприяє інтеграції українських науковців до світового дослідницького простору та підтримує академічну співпрацю між університетами, науковими установами й дослідницькими центрами різних країн. Основною метою видання є публікація оригінальних, науково обґрунтованих і методологічно виважених досліджень, що розкривають закономірності функціонування германських мов, тенденції розвитку літературного процесу, механізми міжкультурної взаємодії, проблеми перекладу, мовної освіти, дискурсивних практик та мовної репрезентації сучасного світу. Журнал орієнтований на підтримку як фундаментальних, так і прикладних досліджень, результати яких мають значення для академічної науки, університетської освіти, професійної перекладацької діяльності, міжнародної комунікації, культурної дипломатії та розвитку багатомовного суспільства. До пріоритетних тематичних напрямів видання належать: • германське мовознавство (англійська, німецька, скандинавські та інші германські мови); • загальне, порівняльне та зіставне мовознавство; • теорія, історія та практика перекладу; • літературознавчі студії країн германомовного світу; • міжкультурна комунікація та комунікативні стратегії; • соціолінгвістика, психолінгвістика, прагмалінгвістика; • когнітивна лінгвістика та дискурс-аналіз; • мовна політика та мовна ідентичність; • методика викладання іноземних мов; • цифрова гуманітаристика та корпусні дослідження. Завданням журналу є не лише оприлюднення результатів наукової роботи, а й формування середовища якісної академічної дискусії щодо сучасних викликів філологічної науки. Видання заохочує міждисциплінарні дослідження, що поєднують філологію з культурологією, медіазнавством, психологією, соціологією, історією, освітніми науками та цифровими технологіями. Особлива увага приділяється підтримці молодих учених, аспірантів, докторантів і дослідників на початкових етапах кар’єри шляхом створення прозорих умов подання, незалежного рецензування та професійного редакційного супроводу. Журнал також ставить за мету: • утвердження високих стандартів академічної доброчесності; • популяризацію культури відповідального цитування та відкритої науки; • поширення української гуманітарної науки у міжнародному середовищі; • розвиток фахової термінології українською та іноземними мовами; • підвищення видимості якісних досліджень у міжнародних наукометричних системах; • сприяння міжкультурному порозумінню через науковий діалог. Редакція журналу виходить із того, що філологія у сучасному світі є не лише сферою дослідження мови й тексту, а й важливим інструментом осмислення суспільних процесів, культурних трансформацій та глобальної комунікації. Саме тому видання підтримує наукові праці, здатні поєднувати глибину гуманітарного аналізу з актуальністю сучасних викликів.
УГОДА VS ПРЕСРЕЛІЗ: ЛЕКСИЧНИЙ КОНТРАСТ В АНГЛОМОВНІЙ ОФІЦІЙНІЙ КОМУНІКАЦІЇ ВОЄННОГО ЧАСУ
У статті розглядається зіставний лексичний аналіз англомовних офіційних двосторонніх угод і офіційних пресрелізів, які описують ті самі або безпосередньо пов’язані події підписання документів у воєнному дискурсі. Важливість дослідження зумовлена потребою розмежувати дві споріднені, але функційно різні форми офіційної комунікації: угоду як правничо-інституційний текст кодифікації зобов’язань і пресреліз як публічно-інтерпретативний текст, який пояснює значення події для ширшої аудиторії. На відміну від досліджень, зосереджених на загальній лінгвокогнітивній характеристиці офіційно-ділових документів або на кількісній операціоналізації їхнього перлокутивного потенціалу, у цій статті увагу зосереджено саме на жанрово зумовленому лексичному контрасті між юридичною кодифікацією та публічним фреймуванням. Матеріалом дослідження стали офіційні англомовні тексти безпекових угод України з Великою Британією, Польщею, Хорватією та Францією, відповідні офіційні повідомлення і заяви про їх підписання, а також Спільна декларація країн G7 про підтримку України як порівняльний приклад публічно-дипломатичної формули. Методологічно стаття спирається на жанровий аналіз, юридичну лінгвістику, фреймову семантику, когнітивну семантику та критичний дискурс-аналіз. Застосовано зіставний, лексико-семантичний, контекстуально-інтерпретаційний і лінгвокогнітивний методи. Установлено, що угоди тяжіють до інституційних і процедурних одиниць типу Participants, cooperation, capabilities, assistance, implementation, long-term support, тоді як пресрелізи активніше використовують динамічні, конкретизувальні та оцінні одиниці типу enables, interception, victory, ambitious, practical consequences. Доведено, що пресреліз не дублює угоду, а перекодовує її юридично-інституційний зміст у публічно зрозумілу й прагматично посилену форму.
DARSTELLUNG DES KRIEGES IN ESSAYS VON KATERYNA MISHCHENKO: EINE LINGUISTISCHE ANALYSE
Der vorliegende Beitrag befasst sich mit der Forschung der sprachlichen Repräsentation des Krieges in der Ukraine in zwei Essays von ukrainischer Autorin Kateryna Mishchenko, „Nebeneinander“ (2025) und „Spiegel der Seele“ (2023), die ins Deutsche übersetzt worden sind. Die Erforschung der Darstellung des Krieges in verschiedenen Medien ist von hoher gesellschaftlicher Relevanz und wissenschaftlicher Aktualität. Im Zentrum der Studie steht die Frage, wie unterschiedliche sprachliche Mittel genutzt werden, um die Erfahrung eines gegenwärtigen, technologisch geprägten und zugleich existenziellen Russlands Vernichtungskrieges gegen die Ukraine anschaulich und emotional wiederzuspiegeln. Die Studie ist methodologisch in Ansätze der Literatur- und Sprachwissenschaft eingebettet, die sich mit der Darstellung von Krieg und Gewalt in moderener Literatur bzw. Publizistik auseinandersetzen. Die Rede ist von einem integrativen methodischen Ansatz, der narratologische Nalyse mit sprachwissenschaftlichen Verfahren wie die kritische Diskursanalyse, die kognitive Metaphertheorie und die kognitive Metonymietheorie kombiniert. Die wissenschaftliche Forschung konzentriert sich auf drei wesentliche Aufgaben: 1) Wie wird Krieg sprachlich und narrativ repräsentiert? 2) Welche Rolle spielen Metaphern, Metonymien, Vergleiche und Epitheta? 3) Gibt es bei Mishchenko neue Formen der Kriegsdarstellung? Nach einer kurzen Darstellung der theoretischen Grundlagen werden die Essays analysiert und interpretiert. Die Analyse zeigt, dass die Autorin den Krieg nicht als lineares Ereignis, sondern als fragmentierte, simultane Realität inszeniert, die sich zwischen Alltag und Ausnahmezustand entfaltet. Besondere Aufmerksamkeit gilt der Rolle von Sprache, Metaphern, Menonymien, Vergleichen ect. Der Beitrag zeigt, dass Mishchenkos Texte eine neue Form der Kriegsdarstellung etablieren, die Zeugenschaft, Reflexion und poetische Verdichtung miteinander verbindet. Der Beitrag eröffnet Perspektiven für vergleichende Studien zu Medialität in der ukrainischen und europäischen Literatur.
МЕТАФОРА В СУДОВОМУ ДИСКУРСІ: СЕМАНТИЧНІ, КОНЦЕПТУАЛЬНІ І ПЕРЕКЛАДАЦЬКІ АСПЕКТИ
Робота присвячена ролі юридичної метафори у рішеннях Європейського суду з прав людини та їх перекладуна українську мову. Метафора відіграє важливу когнітивну та риторичну роль у юридичному дискурсі,спонукаючи учасників судового процесу чітко формулювати абстрактні юридичні поняття і принципи,надавати структуроване викладення фактів справи і формувати переконливу аргументацію. У цій статтінаведено результати аналізу загальновживаних метафор, що використані в описі поведінки представниківполіції, умов утримання ув’язнених, а також в оцінюванні рішень національних судів, таким чином представляючидержаву як порушника прав людини. Для отримання емпіричного матеріалу дослідження було складено корпусз рішень Європейського суду з прав людини, застосовано метод ідентифікації метафор у юридичному тексті. У дослідженні розрізнено міжкультурні і монокультурні юридичні метафори, проаналізовано переклацькіметоди, включно з такими, що застосовують перенесення образу, заміну образу, скорочення змісту й опущення.Завдяки цьому дослідженню можна стверджувати, що метафори є центральним інструментом у створенніпереконливого наративу щодо порушення прав людини, а їхній переклад впливає на відтворення концептуальногоі оцінювального значення метафор у юридичній системі мови перекладу.
КОГНІТИВНІ МЕХАНІЗМИ РЕЦЕПЦІЇ НЕПРИРОДНОГО НАРАТИВУ В МЕТАМОДЕРНОМУ ХУДОЖНЬОМУ ДИСКУРСІ (НА МАТЕРІАЛІ ТВОРІВ К. ІШІ`УРО)
Статтю присвячено виявленню когнітивних механізмів осмислення неприродних наративних елементів у сучасному метамодерному художньому дискурсі. У центрі уваги перебуває проблема обмеженості традиційних когнітивних моделей, зокрема концептуальної метафори та концептуальної інтеграції (блендінгу), для пояснення процесів інтерпретації складних художніх образів, що характеризуються багатовимірністю, суперечливістю та внутрішньою напруженістю. Запропоновано альтернативний підхід, який обґрунтовує необхідність залучення механізму концептуальної амальгамації на початковому етапі рецепції метамодерного художнього твору через концепцію осциляції. Осциляція розглядається як динамічне коливання між різними інтерпретаційними перспективами, тоді як амальгамація забезпечує одночасне співіснування суперечливих смислів у межах єдиної когнітивної структури. Концептуальний оксиморон постає як модель, що фіксує напруження між несумісними когнітивними фреймами та сприяє формуванню емерджентних смислів. У статті обґрунтовано багаторівневу модель рецепції, що включає початковий автоматичний позасвідомий етап та наступний етап свідомої інтерпретації. Особливу увагу приділено інтерпретаційним стратегіям як механізмам оприроднення неприродного читацького досвіду. На основі узагальнення попередніх досліджень і власного аналізу виокремлено такі стратегії: метафоричне осмислення, інтертекстуальне прочитання, використання імерсивної логіки художнього світу, тематичне та архетипне пояснення, елаборація фреймів, прочитання крізь призму когнітивного спотворення наратора, феноменологічне прочитання та антинатуралізація. Доведено, що такі стратегії не є взаємовиключними і можуть застосовуватися одночасно, формуючи складну модель осмислення неприродних елементів твору. Показано, що неприродні наративні елементи функціонують як когнітивний стимул, який активує процеси інтерпретації та сприяє виникненню моральної й емоційної рефлексії. Емерджентність смислів розглядається як результат взаємодії між текстом і читачем у межах цілісної когнітивної системи.
МЕДІАТЕКСТ У ПАРАДИГМІ ІНТЕРТЕКСТУАЛЬНОСТІ
У статті здійснено комплексний аналіз медіатексту в парадигмі інтертекстуальності як однієїз базових категорій сучасної лінгвістики, медіалінгвістики та теорії масової комунікації. Інтертекстуальністьрозглядається як багатовимірний феномен, що поєднує лінгвістичні, культурно-семіотичні, когнітивно-комунікативні та дискурсивні підходи до аналізу тексту. Окреслено основні теоретичні напрями осмисленняінтертекстуальності У статті здійснено комплексний аналіз медіатексту в парадигмі інтертекстуальностіяк однієї з базових категорій сучасної лінгвістики, медіалінгвістики та теорії масової комунікації.Інтертекстуальність розглядається як багатовимірний феномен, що поєднує лінгвістичні, культурно-семіотичні, когнітивно-комунікативні та дискурсивні підходи до аналізу тексту. Окреслено основні теоретичнінапрями осмислення інтертекстуальності У статті здійснено комплексний аналіз медіатексту в парадигміінтертекстуальності як однієї з базових категорій сучасної лінгвістики, медіалінгвістики та теорії масовоїкомунікації. Інтертекстуальність розглядається як багатовимірний феномен, що поєднує лінгвістичні,культурно-семіотичні, когнітивно-комунікативні та дискурсивні підходи до аналізу тексту. Окреслено основнітеоретичні напрями осмислення інтертекстуальності – широкий (культурологічний, літературознавчий)та вузький (власне лінгвістичний), а також показано їхню продуктивність у дослідженні текстів масової комунікації.Особливу увагу приділено класифікаціям і моделям інтертекстуальності, зокрема інтертекстуальностівласне, паратекстуальності, метатекстуальності, гіпертекстуальності та архітекстуальності, у проєкції на медіадискурс. Проаналізовано специфіку цитатності в журналістських текстах, виокремлено її інформативно-фактологічний та оцінно-образний рівні, пов’язані з функціонуванням прецедентних текстів і феноменів. Показанороль інтертекстів у формуванні смислової структури медіатексту, його ігрового потенціалу та стратегійінтерпретації. Окремо розглянуто процеси жанрової контамінації, гетерогенності та інтеграції журналістикиз іншими комунікативними практиками, зокрема рекламою та PR, що актуалізує професійно-етичні проблемисучасних медіа. Наголошено на мультимодальній, полікодовій та креолізованій природі сучасних медіатекстів,зумовленій розвитком цифрових технологій і різноманіттям каналів масової комунікації.Зроблено висновок, що інтертекстуальність є онтологічною властивістю медіатексту та універсальниманалітичним інструментом, який дає змогу виявити його специфіку на змістовому, структурному й семіотичномурівнях.
DOMESTICATION ТА FOREIGNIZATION У ПЕРЕКЛАДОЗНАВЧІЙ ЦАРИНІ: ДИХОТОМІЧНИЙ ТУМБЛЕР ЧИ КОНТИНУУМ ВЗАЄМОДІЇ СВОГО ТА ЧУЖОГО (ЧАСТИНА 2)
Друга частина розвідки занурює читача у практичний вимір перекладознавчої трансверсальності. Наведено аргументи щодо того, чому саме природа цього концепту найкраще передає суть процесів, що відбуваються у сучасному світі та які безпосередньо мають відображення й у перекладознавчій царині. З’ясовано, що термін трансверсальність у своєму становленні пройшов шлях різними міждисциплінарними вимірами. Зроблено висновок про те, що хоча й трансверсальність як поняття не має прямого застосунку у працях по перекладознавству, однак розвідки кінця ХХ початку ХХІ ст. є яскравим прикладом саме трансверсальної спрямованості. Доведено, що її присутність, як і суть самого феномену, зчитується між рядками. Для А. Бермана – це етична взаємопроникність, а отже трансверсальність свого-чужого; для Л. Венуті форенізація перетворюється на трансверсальний рух, що прорізає опір культурних норм; М. Бейкер позиціонує переклад як re-narration, що і є актом трансверсальності, бо знову-і-знову перепрочитуються та переплітаються мультивидові історії; М. Кронін та його ідея eco-translation теж тотожна руху між та наскрізь, де паритетно трансверсують види, культури, технології у єдиному перекладацькому вирі. У межах розвідки вперше здійснено спробу нового перепрочитання цього концепту, а саме умовно маркувати розмірною шкалою епох-цен, що і складає новизну дослідження. Такий підхід прочитання перекладознавчого виміру крізь оптику транс-цен-версальної моделі допомагає осягнути ключові перекладознавчі плато, по-між яких і курсують нині вектори доместикації та форенізації. Зроблено припущення, що орієнтування у просторах Антропоценового, Капіталоценового, Плантаціоценового, Піроценового, Ктулуценового перекладу, дає можливість перекладачеві з часом зформувати стійку трансверсальну мета-навичку калібрування тертя горизонтів свого та чужого, що і складає актуальність статті. Змодельовано ситуативний кейс, який демонструє, що переклад – процес декодування концептів, у котрому контекст важливіший за форму. Тому перекладач для того, щоб скерувати вектор форенізації чи доместикаї у вірне цільове русло повинен проходити поверхневий рівень форм наскрізь та проникати в концептуальне тло, де культурна предикція дає йому можливість трансформувати перекладацький буквалізм повною реконструкцією актуальних сенсів. Зроблено висновки про перспективність подальших досліджень у напрямі трансцен-версальності. Це дасть перекладачеві можливість йти в ногу з епохою, бачити і прогнозувати всю масштабність змін, що нині і в майбутньому чекає на перекладознавчу царину. Переклад вже зараз переступив поріг алгоритмічного суб’єкта, який існує у просторі мультимодальності, де триває колаборація людини і машини.
ВХОДЖЕННЯ АНГЛІЦИЗМІВ В ІНШОМОВНІ СТРУКТУРИ
Дана стаття розглядає проблеми лексико-семантичного та комунікативно-когнітивного розділів мовознавства, що передбачають перед усім появу іншомовних слів, висловлювань в інших мовних одиницях. Саме цей процес засвідчує загальну потребу народів в комунікативних контактах як на історичних, так і на сучасних етапах політичного, наукового, культурного життя тощо. Звісно, що лексичний аспект є найвиразнішим показником будь-яких змін мови, насамперед щодо її збагачення, її увиразнення, удосконалення, який пов’язаний передусім з розвитком певного суспільства і звідси мови як дієвого соціально-суспільного чинника. Відтак даний процес збагачення лексичного складу української мови відбиває загальну потребу народів в їхніх комунікативних контактах відповідно до політичного, соціального, наукового, культурного життя тощо. Отже лексичний аспект мови є яскравим виразником культури суспільства та його модернізації на міжнародному мовному рівні в умовах глобалізації та міжнародної співдружності. Входження та засвоєння іншомовних слів з подальшою активізацією їх в українському мовленні засвідчує загальну потребу даного процесу не лише щодо української мови а й до мови–донору, яка є щодо поставленої нами проблеми – англійською. Англійськомовні запозиченні лексеми, їх змістовно функціонально-семантичні ознаки, їх образна і духовна сутність сприяють активізації прагматичної міжмовленнєвої діяльності. Вживання запозичень мають свою історію і свої шляхи використання іншими мовами та їх асиміляцію відповідно до змісту новоутвореної конструкції та щодо умов і культури її використання. Запозичення відіграють важливу роль у житті народів, оскільки саме мова відображає сучасний стан народу, його образ і духовну сутність. Стаття містить певну кількість ілюстративного матеріалу, що підтверджує теоретичні положення даного дослідження.
РОЗВИТОК МІЖКУЛЬТУРНОЇ КОМПЕТЕНЦІЇ ЧЕРЕЗ ОНЛАЙНОВІ РОЗМОВНІ КЛУБИ: МІЖНАРОДНА ВІРТУАЛЬНА СПІВПРАЦЯ В ХЕРСОНСЬКОМУ ДЕРЖАВНОМУ УНІВЕРСИТЕТІ
Стаття присвячена особливостям розвитку міжкультурної компетенції здобувачів закладів вищої освіти в умовах глобальної цифровізації та викликів, зумовлених пандемією Covid-19 та військовим станом в Україні. Дослідження висвітлює досвід Херсонського державного університету у впровадженні онлайнових розмовних клубів як ефективного інструменту міжнародної віртуальної співпраці, реалізації концепції інтернаціоналізації вищої освіти вдома (Manning & Marku 2024) та розвитку міжкультурної компетенції. Теоретичне підґрунтя дослідження міжкультурної комунікації як взаємодії між людьми з різних культурних, етнічних та лінгвістичних середовищ базується на працях М. Байрама, М. Беннетта та Д. Дірдорф. Метою роботи є аналіз інструментів міжкультурної комунікації, що використовуються в онлайнових розмовних клубах, та оцінка їхньої ефективності для розвитку навичок студентів. У статті описано методологію проведення занять, яка частково адаптує методику Story Circles Д. Дірдорф, та висвітлено структуру сесій, що включає криголами, словникові вправи, дискусії в малих групах у сесійних залах та етап рефлексії. Увагу приділено використанню цифрових платформ та інструментів, таких як Zoom, Miro, Padlet, Mentimeter та Kahoot, що дозволяють створити інклюзивне, інтерактивне та неформальне середовище для вивчення англійської мови. Проєкт проведення онлайнових розмовних клубів ілюструє успішну співпрацю Херсонського державного університету з Університетом Кента та Університетом Арден (Велика Британія), завдяки якій українські студенти мають можливість регулярно спілкуватися з носіями мови та іноземними волонтерами. Результати дослідження свідчать про те, що участь у розмовних клубах сприяє підвищенню впевненості студентів, подоланню мовних бар’єрів, розвитку культурної обізнаності, емпатії та критичного мислення. Окремо проаналізовано роль гумору та автентичного культурного обміну в зниженні тривожності. Попри технічні виклики, пов’язані з війною в Україні, проєкт довів свою життєздатність як засіб підтримки студентів та формування «міжкультурного мовця», здатного до успішної взаємодії в міжнародному академічному просторі. Стаття пропонує цінні рекомендації для освітян щодо впровадження віртуальних обмінів у вищій школі.
ЛІНГВОПРАГМАТИЧНІ ВЛАСТИВОСТІ ПОЕТИЧНИХ ТЕКСТІВ НАПРЯМУ «НОВА ДІЛОВИТІСТЬ»
У статті розглядаються характерні лінгвопрагматичні особливості лірико-поетичних текстів Е. Кест­нера та Й. Рінгельнатца як представників мистецького напряму «Нова діловитість» на ґрунті провідних методологічних положень прагмапоетики та стилістики. Лірика «Нової діловитості» позначається терміном «вживана лірика», оскільки вона спрямована на цінність і корисність для читача, який має використовувати її в повсякденному житті з огляду на злободенну тематику та зображення реальності, зорієнтоване на почуття. З огляду на лінгвопрагматичну спрямованість дослідження та з опертям на загальноприйняте жанрово-ро­дове розгалуження літератури вживається термін «лірико-поетичний дискурс», під яким розуміється підтип художнього дискурсу, що становить мовленнєво-розумову комунікативну діяльність сприйняття й художнього зображення реальної дійсності або створення та художнього вираження вигаданої дійсності як цілісного світу чи окремих його елементів у певній єдності, у сукупності лінгвокреативної комунікації автора поетичного тексту з його читачем (адресанта з адресатом) у вигляді лірико-поетичного тексту, який моделює культур­но-мовний універсум певної епохи на основі дії поетичної функції мови за допомогою різноманітних мовних і мов­леннєвих засобів. Прагматичні характеристики лірико-поетичного дискурсу «Нової діловитості» знаходять прояв у трьох типах комунікації: 1) естетичній комунікації; 2) змістовій комунікації «автор – читач» із двома різновидами – «автор-протагоніст» та «протагоніст-читач»; 3) змістовій комунікації «персонаж 1 – персонаж 2». Типи комунікації зумовлюють реалізацію мовленнєвих актів та актуалізацію імплікатур. Розрізняються два типи мовленнєвих актів у лірико-поетичному дискурсі: референтивні, які ґрунтуються на уявній референції, та автореферентивні, які ґрунтуються на поетичній автореферентивності. У більшості поетичних текстів Е. Кестнера реалізовано мовленнєві акти асертиви, значну частину займають також директиви й контактиви, а найчастотнішими тригерами імплікатур є іронія, порівняння та композиційні прийоми. Більшість мовленнєвих актів у поетичних текстах Й. Рінґельнатца становлять асертиви, директиви, контактиви та експресиви, найчастотнішими тригерами імплікатур є іншомовна лексика, мовна гра, оказіоналізми, іронія та порівняння. лексика, мовна гра, оказіоналізми, іронія та порівняння.
МУЛЬТИМОДАЛЬНА МЕТАФОРА У АНГЛОМОВНОМУ РЕКЛАМНОМУ ТЕКСТІ
Стаття має на меті виокремлення типів мультимодальної метафори в англомовних рекламних текстах друкованих ЗМІ за двома критеріями: квантитативним і реляційним, із застосуванням методів концептуального та імплікатурного аналізу. Рекламний текст розглядається як мультимодальний (інакше – відеовербальний, креолізований, полікодовий тощо) – полікодове утворення, що складається з вербальних і невербальних компонентів у друкованій формі, продукується у межах рекламного дискурсу та відображає інтенцію продуцента вплинути на реципієнта таким чином, щоб той придбав рекламований товар або скористався послугою. В основу аналізу покладено когнітивну теорію метафори, яка описує взаємодію двох структур знань – концепта-джерела й концептацілі – на ґрунті онтологічної ознаки, яка поєднує обидва метафоричні концепти і виступає у вигляді концепту або пропозиції. При цьому в свідомості реципієнта у результаті операції мапування (перенесення якостей (ознак) з однієї концептуальної області в іншу) виникає метафорична пропозиція за зразком дещо є ніби дещо. Рекламні тексти демонструють активацію у свідомості реципієнта декількох імплікатур, кінцева з яких завжди виражає директивну іллокуцію пропонування на зразок Купуйте наш товар! / Скористайтеся нашою послугою! Мультимодальна метафора становить концептуальну метафору, тобто ментальну проекцію ознак однієї концептуальної області на іншу концептуальну область. Ця ментальна проекція здійснюється завдяки взаємодії вербальних і невербальних компонентів РТ. На противагу мономодальній метафорі (вербальній або візуальній), де концепт-ціль і концепт-джерело втілюються в одному модусі комунікації, у мультимодальній метафорі і концепт-ціль, і концепт-джерело представлено в різних модусах. В англомовних рекламних текстах друкованих ЗМІ мультимодальна метафора класифікується за двома критеріями: квантитативним і реляційним. За кількістю метафоричних пропозицій (квантитативний критерій) мультимодальна метафора поділяється на просту (з однією метафоричною пропозицією) та складну (з двома та більше метафоричними пропозиціями або ускладнену метонімією – візуальна метафтонімія). За реляційним критерієм (відношення мови й зображення) доцільно виокремити три типи: 1) візуальна частина доповнює вербальну; 2) вербальна частина доповнює візуальну; 3) обидві частини є самодостатніми. Наведені типи мультимодальної метафори демонструють, що рекламний текст у сучасному розумінні є цілісними полікодовими утвореннями, де вербальні компоненти співіснують у взаємозв’язку з невербальними.
МЕТОДИКА ЕКСПЛІКАЦІЇ ІМПЛІКАТІВ, ВТІЛЕНИХ В АМЕРИКАНСЬКІЙ ПОЕЗІЇ ХХ СТОЛІТТЯ
статті значна увага приділяється розмежуванню різних видів інформації, зумовлених тривимірною семантичною структурою тексту: змістово-фактуальною, змістово-концептуальною та підтекстовою, або імпліцитною. Метою є розроблення на основі положень когнітивної лінгвістики та її відгалуження – когнітивної поетики – комплексної методики інференційного аналізу імплікатів. Спрямованість когнітивної поетики не лише на розкриття креативних механізмів художньої творчості, а й на установлення взаємодії раціонального й емоціонального аспектів породження смислів, ролі художньої уяви і наукової рефлексії та виявлення й пояснення свідомих і несвідомих когнітивних операцій осмислення тексту в процесі його прочитання та занурення в різні контексти зумовлює велику цікавість до виявлення прихованих компонентів смислу – імплікатів, що формують імплікативний прості як окремого поетичного тексту, так і американської поезії ХХ століття загалом. На основі теоретичних положень когнітивної поетики розроблено методику інференційного аналізу імп­лікатів, що включає комплекс послідовних лінгвокогнітивних та психолінгвістичних операцій з опрацювання інформації, яка міститься на різних текстових рівнях. Парадоксальна невідповідність між основною функцією мови виражати думки та маскувати їх не є випадковою. Однозначна відповідність між висловленням, його змістом і смислом призвела б до різкого збільшення одиниць мовного коду й ускладнила використання і вивчення мови. Більшість слів у процесі функціонування в художньому тексті можуть мати прихований смисл. У сучасній лінгвістиці дослідження імпліцитності здійснюється з позицій різних підходів. У результаті проведеного дослідження і впровадження розробленої методики визначено лінгвокогнітивні механізми формування імплікатів у поетичному тексті, виявлено низку когнітивних операцій, що забезпечують вилучення імплікатів, установлено, що поетичний текст характеризується різними площинами мовного вира­ження думки про світ: експліцитною, імпліцитною. Дослідження визначається внеском у подальший розвиток когнітивістики в плані поглиблення теорії образності в її концептуальному і передконцептуальному вимірах. Розмежування передкатегоріальних і категоріальних лінгвокогнітивних процесів, операцій і процедур формування імплікатів та окреслення конфігурації й наповнення імплікативного простору має теоретичну цінність як інструмент аналізу жанрової специфіки поетичних творів і лінгвістичної інтерпретації художніх текстів. Удосконалення методики інференційного аналізу як комплексу лінгвокогнітивних операцій виявлення імплікатів на різних рівнях тексту сприяє поглибленому опрацюванню теорії імпліцитності. У висновках зазначаємо, що вилучення імпліцитних смислів передбачає когнітивне оброблення тексту з ура­хуванням його передконцептуальної, концептуальної та вербальної іпостасей. У статті вперше дається картина імплікативного простору американської поезії модерну і постмодерну.
ПЕРЕБИВАННЯ В МОВЛЕННІ ЯК ЗАСІБ ЗВОРОТНОГО ЗВ’ЯЗКУ
У статті висвітлено явище перебивання мовлення як засіб зворотного зв’язку в комунікативній взаємодії. Окреслено причини, які зумовлюють потребу в дослідженні перебивання як засобу зворотного зв’язку, та мету дослідження. Запропоновано комплексну методологію дослідження перебивання мовлення як засобу зворотного зв’язку із залученням методу лінгвістичного опису із застосуванням таких прийомів, як спостереження, зіставлення й узагальнення, дискурс-аналізу у поєднанні з контекстуальним аналізом для коректного інтерпретування перебивання мовлення в ситуації мовленнєвої взаємодії. У статті перебивання представлено не як порушення ввічливості щодо комунікативного партнера, а навпаки, як прояв допомоги, уваги та згоди. Особливу увагу приділено прояву солідарності в ситуації перебивання мовлення, що реалізується в рамках позитивної ввічливості і є сигналом зворотного зв’язку. Представлено дискурсивні маркери в ситуації перебивання мовлення в межах усного спонтанного діалогічного дискурсу, які є характерними для перебивань, спрямованих на прояв згоди, солідарності, уваги та допомоги. Сформульовано зв’язок дискурсивних маркерів зворотного зв’язку та фатичної функції в комунікативній взаємодії, за якого перебивання як прояв емпатії є показником інтересу, прихильності, соціальної близькості й активного слухання. Встановлено, що дискурсивні маркери у ситуації перебивання мовлення, а також аналогічні форми мінімальної відповіді необхідні для відображення визнання ролі адресата повідомлення, демонстрації уваги та підтримки. Отримані результати свідчать про те, що перебивання мовлення не варто трактувати лише як прояв домінування, влади, бажання самоствердитися або завершити комунікацію. Перебивання інтеракції можуть служити засабом зворотного зв’язку та налагодження комунікативного контакту, де фунцією дискур­сивних маркерів є отримання позитивного комунікативного ефекту, який полягає в досягненні згоди, порозуміння, прояві солідарності та допомоги. Запропоновано аналізувати ситуацію перебивання мовлення комплексно в контексті інших дискурсивних маркерів, наявних у репліці-перебиванні. Результати дослідження підкріплені прикладами фрагментів діалогічного мовлення з кінофільмів і творів сучасних британських та американських авторів ХХ – початку ХХІ ст. Перспективи дослідження полягають у подальшому дослідженні вікових характеристик, невербальних засобів перебивання, а також стратегій і тактик, які застосовуються для реагування на перебивання мовлення, що дозволить детальніше вивчити фактор адресата.
О СЛОЖНОЙ ПРИРОДЕ ПРОСТОГО СЛОВА: ВЗГЛЯД С ПОЗИЦИЙ ДИАХРОНИЧЕСКОЙ ЛИНГВОСИНЕРГЕТИКИ
Статья посвящена рассмотрению исторической динамики морфологической структуры целого ряда простых (с точки зрения современного английского языка) слов. Цель исследования – продемонстрировать подвижность морфемных швов в ходе исторического развития языка как синергетической мегасистемы. Объектом анализа выступают морфологически простые слова современного английского языка, предметом – формирование морфологической структуры выбранных слов в ретроспективе. Методологически работа бази­руется на основных категориях диахронической лингвосинергетики, в частности на теории фрактальной организации языковой системы. Лингвистическая синергетика, возникшая как междисциплинарное направ­ление в изучении языка с использованием категориального аппарата и методов синергетики, определяется автором статьи как один из методологических подходов к описанию динамического пространства языка, представляющего собой последовательную смену во времени состояний изменчивой языковой мегасистемы. Не отрицая системной организации языка, лингвосинергетика дополняет филологическую традицию положениями о языке как об открытой, нелинейной, изменяющейся, самоорганизующейся системе. При этом процесс развития понимается как многоэтапное упорядочение путем фазовых переходов некоей структурной целостности. В статье отмечается широкий аппликативный потенциал синергетической методологии в современных исследованиях языка и речи, текста и дискурса; особый акцент делается на применении категорий синергетики в переосмыслении исторических изменений морфологической композиции слов. Статья включает такие структурные компоненты, как введение, три раздела и заключение. Во введении очерчены цель, объект и предмет исследования, его методологические основания. В первом разделе содер­жится определение синергетики как междисциплинарной науки и приводятся ее основные задачи. Во втором разделе внимание смещается на эвристический потенциал использования категорий синергетики в филологи­ческих исследованиях, в частности при изучении исторических изменений языковой системы. Отмечается, что основная цель разрабатываемой автором статьи диахронической лингвосинергетики заключается в «схватывании» и осмыслении состояний становления, в моделировании эволюции конкретной языковой системы с прогнозированием вариантов ее дальнейшего изменения в зависимости от многовекторных бифуркаций и многообразия потенциальных аттракторов. Третий раздел статьи выполнен в русле исторической лексикологии и посвящен рассмотрению динамизма внутренних границ слова в ходе развития английского языка. В выводах отмечается, что словообразовательная система английского языка проявляет синергетическое свойство фрактальности и демонстрирует динамизм внутренних, то есть межморфемных границ. Перспективы дальнейших исследований включают анализ морфологической композиции слов других языков с после­дующим сопоставлением полученных результатов.
ФОРМУВАННЯ ЛІНГВОМЕТОДИЧНОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ МАЙБУТНІХ ВИКЛАДАЧІВ ІНОЗЕМНИХ МОВ У ЗАРУБІЖНИХ КРАЇНАХ У МЕЖАХ КОМПЕТЕНТНІСНОГО ПІДХОДУ
Головним напрямом підготовки викладачів іноземних мов у розвинутих країнах світу є забезпечення ринку праці висококваліфікованими спеціалістами, які мають високий рівень знань у сфері іноземних мов, вміють ефективно підбирати форми, методи та технології для успішного й ефективного викладання на нормативно заданому рівні для реалізації стратегії міжкультурної взаємодії. Така підготовка базується на засадах компетентнісного підходу підготовки майбутніх спеціалістів. У статті проаналізовано формування лінгвометодичної компетентності май­бутніх викладачів іноземних мов у зарубіжних країнах у межах компетентнісного підходу. Це допоможе усвідомити і розкрити деструктивні тенденції у національній системі вищої освіти, виявити перспективи вдосконалення сис­теми формування лінгвометодичної компетентності майбутніх викладачів іноземних мов у процесі їх фахової під­готовки на сучасному етапі. У статті представлено головні компоненти формування предметних компетенцій майбутніх викладачів іноземних мов, організаційні моделі базової підготовки викладачів іноземних мов, досвід впровадження компетентнісного підходу в країнах Європи та Північної Америки. Висвітлено розподіл підходів до організації навчальної діяльності у межах програми підготовки викладачів. Схарактеризовано мету навчання май­бутніх викладачів іноземних мов на сучасному зарубіжному педагогічному просторі. Виокремлено низку чинників, які необхідно враховувати для ефективної підготовки майбутнього викладача-професіонала. Аналіз висновків зару­біжних науковців свідчить про те, що для ефективної підготовки майбутнього викладача-професіонала необхідно врахувати низку важливих чинників: когнітивний (готовність до здійснення професійної діяльності, професійно необхідні знання, вміння та навички); діяльнісний (особистість викладача з його професійним досвідом); результа­тивний (оцінку професійної результативності через результати діяльності). Проаналізовані дослідження досвіду використання компетентнісного підходу для формування лінгвометодичної компетентності майбутніх викла­дачів іноземних мов у зарубіжних країнах свідчать про ефективність і перспективність його застосування й у вітчизняній фаховій підготовці майбутніх викладачів іноземних мов. Подальшого вивчення потребують особливості процесу підготовки майбутніх викладачів іноземних мов, враховуючи специфіку дисциплін, практики / стажувань, форм і методів роботи з майбутніми викладачами іно­земних мов у процесі їх фахової підготовки.
РЕАЛІЗАЦІЯ МОТИВІВ ВІЙНИ В СУЧАСНОМУ АНГЛОМОВНОМУ ПОЕТИЧНОМУ ДИСКУРСІ
Стаття присвячена дослідженню мотивів війни у сучасному англомовному поетичному дискурсі. Публікація фокусується на способах реалізації мотивів війни. Основна увага зосереджена на розмежуванні термінів мотив та концепт. Необхідність залучення поняття «мотив» до дослідження поетичного дискурсу пов’язана з тим, що мотив розуміється як стійкий смисловий елемент художнього тексту, що повторюється в межах ряду літературно-художніх творів, зокрема поетичних текстів сучасності. Поширившись на сферу досліджень індивідуальної творчості і ставши актуальним аспектом сучасного літературознавчого аналізу, термін «мотив» переходить в царину вивчення світогляду і психології письменника (або навіть психології творчості, епохи). Обґрунтованість релевантності поняття мотив пов’язана з тим, що у поетичному дискурсі в основі кожного мотиву лежать стійкі слово-образи та лейтмотивна лексика. Структурно-змістовною одиницею свідомості, що акумулює уявлення про війну та змушує читача виявляти мотиви війни, є концепт ВІЙНА. Концепт ВІЙНА, що реалізується в мові за допомогою різноманітних засобів, займає важливе місце в лінгвофілософській картині світу. Війна є базовим явищем культури і може розглядатися як культурний концепт, який співвідноситься, з одного боку, з розумовими процесами людини, а з іншого – зі світом культури і знаходить проекції в мові. До основних характеристик концепту належать багатовимірність, цілісність, універсальність, константність, етнокультурна маркованість і вербалізованість. На підставі таких ознак концепт ВІЙНА постає як ментальне національно-специфічне утворення, планом змісту якого є сукупність знань про феномен війни, а планом мовного вираження є сукупність мовленнєвих одиниць, які номінують і описують даний об’єкт. Аналіз семантики поетичних текстів, в яких висвітлено та подано опис військових дій, міжнаціональних та міжетнічних конфліктів, наразі є одним з важливих і актуальних наукових і науково-практичних напрямів вітчизняної і зарубіжної лінгвістики. У статті з’ясовано, що вивчення лінгвістичних аспектів поетичного дискурсу воєнної тематики безпосередньо пов’язане з проблемами інформаційної безпеки, особливостями проведення інформаційних та психологічних операцій. Дослідження дозволяє виявити прийоми маніпуляції свідомістю соціальних або етнічних груп, отримати нові знання про лінгвістичні інструментарії інформаційних воєн, нові знання з проблем «мова і свідомість», «мова та ідеологія». Сучасний англомовний поетичний дискурс містить безліч мотивів війни: мотив смерті та мотив життя, мотив патріотичних розчарувань, мотив управління війною, мотив загибелі мирних жителів, мотив суспільства, віри, патріотичний мотив, мотив засудження війни.
СПЕЦИФІКА ІНТЕНСИФІКАЦІЇ ОЦІННИХ СТРУКТУР В АНГЛОМОВНОМУ ХУДОЖНЬОМУ ДИСКУРСІ
Статтю присвячено розгляду мовних засобів інтенсифікації оцінного значення в дискурсі. Особливий інтерес у вивченні прагматичних значень становить інтенсифікація оцінних структур. Метою запропонованої статті є аналіз мовних засобів, які сприяють інтенсифікації оцінки в англомовному художньому дискурсі. Методологія визначається завданнями, матеріалом, характером статті і має комплексний характер. Одним з основних способів підсилення оцінного значення висловлювання є експліцитні засоби вираження модального ставлення мовця до повідомлюваної інформації, представлені модальними словами і прислівниками. Дієвими інтенсифікаторами оцінних структур є різноманітні виражальні засоби та стилістичні прийоми: гіпербола, епітет, порівняння, риторичне запитання. Оцінні слова виконують конкретну синтаксичну функцію – виступають означеннями слів-класифікаторів. Інтенсифікація оцінного значення здійснюється також уточнюючими текстовими одиницями, що модифікують основну предикативну лінію базового речення або ж його обставинні компоненти. Інтенсифікований характер оцінки простежується і в односкладних особових реченнях, де означення виконує функцію семантичного предиката Отже, інтенсифікація оцінного значення може здійснюватися різноманітними способами, однак усі вони зумовлені особливостями мовної поведінки, логічними параметрами оформлення думки й іншими факторами мовленнєво-розумового процесу та характеризуються: а) сполученням однакових знаків оцінки; б) взаємодією різноманітних оцінних знаків; в) перенесенням оцінних знаків експліцитних висловлювань на імпліцитні ланки тексту. Лексико-синтаксичні інтенсифікатори, які використовуються для посилення оцінки, розкривають присутність/відсутність ідеального в оточуючому середовищі шляхом встановлення ступеня значущості об’єкта для суб’єкта з погляду відповідності/невідповідності об’єкта потребам, інтересам та бажанням суб’єкта.
СИНТАКСИЧНІ ЗАСОБИ РЕАЛІЗАЦІЇ КАТЕГОРІЇ ВВІЧЛИВОСТІ
Стаття присвячена вивченню синтаксичних засобів реалізації категорії ввічливості в англійській мові, що послугували об’єктом нашого дослідження. Мета нашої роботи полягала у виявленні та детальному описі син­таксичних моделей і структур, що вживаються для реалізації категорії ввічливості. Матеріалом проведеного дослідження стали тексти сучасних англомовних романів, з яких методом суцільної вибірки було обрано 120 мовленнєвих епізодів, що ілюструють найбільш сприятливе комунікативне середовище з метою експлікації міжособистісних відносин і можуть слугувати прототипом реального спілкування. Для досягнення поставленої мети були використані такі загальнонаукові та лінгвістичні методи дослідження: метод синтезу й аналізу; метод наукового спостереження; метод контекстуально-інтерпретаційного аналізу. Результати проведеного дослідження такі. Ввічливість розглядається нами як універсальна комунікативна категорія, якій притаманні національно-специфічні риси, що, у свою чергу, реалізуються певними стратегіями й тактиками, спрямова­ними на гармонійне й безконфліктне спілкування. Більш того, вона слугує для зменшення загрозливої природи мовленнєвих актів, що можуть завдати шкоди обличчю адресата. До таких мовленнєвих актів відносимо про­хання, наказ, пораду, запрошення, пропозицію тощо. Саме тому в англійській комунікативній культурі прийнято вживати такі синтаксичні структури та моделі, що мінімізують можливість виникнення конфлікту. До таких структур належать непрямі питання й умовний спосіб. Непрямі питання мінімізують загрозу обличчю адресата завдяки тому, що вони залишають за ним можливість відмови без загрози для власного соціального іміджу. Щодо умовного способу, то за допомогою цієї синтаксичної структури мовець оформлює свою наказову інтенцію в пом’якшеній формі, тим самим залишаючись ввічливим і не наражаючи на небезпеку подальший гармонійний перебіг комунікації. Ми доходимо висновку, що категорія ввічливості може реалізуватися в мовленні не лише тільки за допомогою стандартних кліше, але й за допомогою різних синтаксичних структур, що дозволяють мовцеві залишатися ввічливим та експлікувати своє шанобливе ставлення до партнера з комунікації.
МОДЕЛЮВАННЯ ФРЕЙМОВОЇ СТРУКТУРИ КОНЦЕПТУ STRONG MEDICINE (НА МАТЕРІАЛІ ЛЕКСИКОГРАФІЧНИХ ДЖЕРЕЛ ТА РОМАНУ АРТУРА ХЕЙЛІ “STRONG MEDICINE”)
Процеси світосприйняття, категоризації та концептуалізації дійсності знаходять своє відображення у кон­цептах. Дослідженням концептуальних структур займаються такі науковці, як В.І. Карасик, О.С. Кубрякова, Ю.С. Степанов, Й.А. Стернін, В.М. Телія, І.Б. Штерн та інші. Мета цієї статті полягає у моделюванні фреймової структури концепту STRONG MEDICINE на матеріалі лексикографічних джерел та роману Артура Хейлі “Strong Medicine”. У дослідженні було виокремлено слоти концепту STRONG MEDICINE за допомогою порівняльного аналізу дефініцій лексеми medicine та ідіоми strong medicine у лексикографічних джерелах. Це дозволило змоделювати базовий слот ферймової структури концепту STRONG MEDICINE – «Те, чим лікують» та допоміжний слот «Мета використання ліків». Дослідження роману Артура Хейлі “Strong Medicine” сприяло виокремленню таких слотів, як: «Ті, хто лікують за допомогою ліків», «Ті, кого лікують за допомогою ліків», «Ті, які розповсюджують ліки», «Мета використання ліків», «Інституції, де є ліки», «Винахідники ліків». Застосовування семантики лінгвальних мереж, запропонованої науковцем C.А. Жаботинською, дало можли­вість виявити п’ять базових фреймів організації концепту у романі Артура Хейлі “Strong Medicine”: предметний фрейм, акціональний фрейм, компаративний фрейм, ідентифікаційний фрейм та позесивний фрейм. Наукова новизна дослідження полягає у тому, що вперше змодельовано фреймову структуру концепту STRONG MEDICINE та проаналізовано особливості його актуалізації у романі Артура Хейлі “Strong Medicine” за допомогою методики СМЛ, запропонованої С.А. Жаботинською. Наукова значущість статті зумовлена її актуальністю, яка відповідає загальній тенденції когнітивної лінгві­стики до вивчення художніх творів з точки зору відображення у художньому тексті творчої особистості й осо­бливостей індивідуальної концептуалізації дійсності, виявлення співвідношення національно-культурного й інди­відуально-авторського в концептуальній картині світу письменника. Теоретична значущість статті полягає в тому, що аналіз концепту STRONG MEDICINE є внеском у роз­робку теоретичних питань концептології.
ІМПЛІЦИТНІ МОВЛЕННЄВІ АКТИ ЗАСТЕРЕЖЕННЯ У СУЧАСНОМУ НІМЕЦЬКОМОВНОМУ ДІАЛОГІЧНОМУ ДИСКУРСІ
У статті на матеріалі сучасного німецькомовного діалогічного дискурсу розглядаються імпліцитні мов­леннєві акти застереження з метою встановлення особливостей їх вираження із застосуванням методів прагмалінгвістики – мовленнєвоактового аналізу та аналізу імплікатур. Об’єктом аналізу є висловлення, що реалізують МА застереження з імлікатурами у німецькомовному діалогічному дискурсі, які досліджуються на предмет лінгвопрагматичних характеристик. Дослідження проведено на матеріалі німецькомовних художніх текстів та серіалів ХХ–ХІ ст., які демонструють персонажне мовлення, максимально наближене до розмовного. Мовленнєвий акт застереження розглядається як гібридний іллокутивний тип, який характеризується одночасною реалізацією двох іллокуцій – асертивної і директивної. Ці іллокуції пов’язані на рівні пропозиційного змісту: директивний складник становить спонукання адресантом адресата до певної дії в інтересах останнього, а асертивний складник – повідомлення певного стану речей, релевантного для предикованої у спонуканні дії. Пропозиція МА застереження є складною: її частини перебувають у відношенні доповнення, крім того, часто вони мають спільні аргументи. Мовець має дві перлокутивні цілі, одна з яких (змусити адресата повірити, що пропозиція є істинною) підпорядкована іншій (змусити його вжити заходів). Дві іллокуції – асертивна (повідомлення) та директивна (порада) – можуть бути виражені як експліцитно, так і імпліцитно. У експліцитному мовленнєвому акті застереження обидва складники виражено експліцитно – реченнями розповідної і спонукальної структури, відповідно. Під імпліцитним мовленнєвим актом застереження розуміється такий мовленнєвий акт, один із складників якого або обидва складники – асертивний та директивний – виражені імпліцитно. Імпліцитне вираження означає інтендування імплікатури – імпліцитного смислу, який мовець навмисно вкладає у висловлення (інтендує), а адресат виводить на ґрунті буквального значення мовних одиниць і дискурсивного контексту. Імпліцитний МА застереження має три типи вираження: 1) асертивний складник виражено експліцитно, директивний складник – імпліцитно, 2) директивний складник виражено експліцитно, асертивний складник – імпліцитно, 3) імпліцитно виражено обидва складники. Третій тип має два різновиди залежно від того, яким структурним типом речення він виражений – розповідним чи питальним.
ЛЕКСИКОГРАФИЧЕСКАЯ ОБРАБОТКА КОНЦЕПТА ДРУГ/FRIEND
Работа выполнена в русле когнитивных исследований, занимающихся проблемами категоризации окружающей действительности и объективации знаний с помощью языковых единиц. Проблема осмысления языковых единиц как структур представления знаний является актуальной, так как по совокупности кон­цептов можно судить о ментальной модели действительности, отражаемой в языке вообще и в языковом сознании конкретных носителей языка в частности. В качестве объекта исследования избран концепт ДРУГ/ FRIEND в аспекте словарной обработки. В работе используются сравнительный и описательный методы. С помощью лексикографической обработки, которая охватывает различные типы словарей, зафиксированы общие и отличные черты в понимании избранного концепта русскими и англичанами. Сравниваются определения слов ДРУГ/FRIEND в толковых, этимологических, словообразовательных, синонимических, антонимических словарях, словарях лексической сочетаемости русского и английского языков. В результате словарной обработки концепта ДРУГ/FRIEND удалось установить, что основное отличие в понимании концепта ДРУГ/FRIEND в русскоязычных и англоязычных словарях состоит в следующем. В английском языке концепт, представленный словом FRIEND, не содержит компонент «духовная близость», который является важным для русского языка. Вместо этого для определения слова FRIEND иногда использу­ются слова, которые связаны с интимными, любовными отношениями. Это отличие обусловлено этимологией слов. В обоих языках концепт ДРУГ представлен довольно крупными словообразовательными гнездами. Таким образом, данный концепт достаточно прочно закреплен в сознании носителей русского и английского языков и имеет большое значение в их языковом сознании. Английский язык демонстрирует более разнообразный набор синонимов и антонимов концепта ДРУГ, чем русский. Это объясняется широким спектром значений слова FRIEND и экстралингвистическим фактором, связанным с широким распространением англофонов. Лексикографическая обработка концепта ДРУГ/FRIEND демонстрирует, что в понимании концепта существуют общие и отличные черты. Основное отличие заключается в том, что в английском языке концепт, представленный словом FRIEND, не содержит компонент «духовная близость», который является важным для русского языка. Вместо этого для определения слова FRIEND особое значение имеет «любовная связь». Это отличие обусловлено этимологией слов. В обоих языках концепт ДРУГ представлен довольно крупными словообразовательными гнездами. Английский язык демонстрирует более разнообразный набор синонимов и антонимов концепта ДРУГ.
“TO SPEAK” ЯК ПЕРВИННА ДІЄСЛІВНА ЛЕКСЕМА КОНЦЕПТУ SPEECH
Метою дослідження є аналіз лексеми to speak як первинної форми концепту SPEECH, а також подальше порівняння з відповідною іменною лексемою. Методи. Аналізуючи лексичні засоби вербалізації концепту SPEECH, звертаємося, передусім, до діахронічної характеристики відповідної ядерної лексеми. Звернімося до дефініційного аналізу полісемічної лексеми to speak, яка в тлумачних словниках англійської мови сукупно складається із 8 семем, як і лексема speech, або в іншій термінології лексико-семантичних варіантів. Результати. Англійське дієслово to speak в сукупності перехідних і неперехідних форм є полісемічною лексемою, яка нараховує півтора десятка семем, кожна з яких актуалізує власний набір сем, що експлікуються через дефініційні ознаки у відповідних частинах словникової статті. Наша задача полягає в тому, щоб виокремити ці семи, поєднати їх у семантично пов’язані між собою пучки і виявити певні кореляції між семним набором дієслівної та іменникової складників розгля­дуваної номінатеми. Загалом номінатема to speak/speech нараховує 15 дієслівних і 8 іменних семем. Когнітивний ракурс нашого дослідження кличе до розгляду глибинної змістової структури цієї номінатеми, структурування її значення як схематичного відбитка певної ситуації. Центральною ланкою в цій структурі є, безсумнівно, предикат, який у сукупності з актантами (що реалізують семантичні валентності предиката) утворює предикатно-актатнтну рамку, до якої долучаються і сірконстанти (або обставини ситуації). Предикат виражає зміст події як процесу, відношення, ознаки, притаманні певному суб’єктові. В аналізованій номінатемі предикат to speak відбиває подію говоріння як процесу. З усього розмаїття актантів, що їх виокремлюють фахівці з питань рольової граматики, в нашому дослідженні достатнім є виокремлення агенса і пацієнсу, які заповнюють наявні валент ності предиката speak. Таким чином, із можливих сірконстантів розглядаємо дві, актуальні для досліджуваного предиката: сірконстанту цільового призначення дії та сірконстанту способу дії. Висновки. Підсумовуючи, стверджуємо, що ядро вербалізованого концепту SPEECH, одного із трьох складників комплексного концепту WORD / LANGUAGE / SPEECH, розщеплюється на етимологічно первинну дієслівну лексему to speak і похідну від неї іменну лексему speech. У цьому полягає структурна відмінність нуклеарного концепту SPEECH від решти двох – WORD та LANGUAGE, ядро яких представлено виключно іменними лексемами word і language.
АМЕРИКАНСЬКИЙ ДИСКУРС МАРКЕТИНГУ ТА МУЛЬТИМОДАЛЬНІСТЬ: КОГНІТИВНИЙ ТА КОМУНІКАТИВНИЙ АСПЕКТИ
Американський дискурс маркетингу базується на нових концептуальних образах, охоплює відносини між учасниками такого дискурсу, наділений рисами, характерними цьому дискурсу у сучасному глобалізованому світі. Дослідження американського дискурсу маркетингу з точки зору мультимодальності є одним з ключових питань у сучасній лінгвістиці. Мета статті полягає у розкритті когнітивного та комунікативного аспектів американського дискурсу маркетингу загалом та безпосередньо мультимодальності як характерної ознаки аналізованого дискурсу. Методологія дослідження, яка зумовлена метою та поставленими завданнями, базується на використанні інтегрованого мультидисциплінарного підходу, який охоплює методи та попередні наукові розвідки таких галузей, як когнітивна лінгвістика, дискурсологія, комунікативна лінгвістика, семіотика, візуальна семантика. У статті визначено, що бізнес дискурс є видом інституційного дискурсу, виокремлено ключові характеристики американського дискурсу маркетингу як підтипу бізнес дискурсу, розкрито специфіку мультимодальності як ключової характеристики американського дискурсу маркетингу. Мультимодальність визначається однією з характерних рис американського дискурсу маркетингу, який є підтипом бізнес дискурсу. Дискурс маркетингу, як і інші різновиди бізнес дискурсу, є інституційним дискурсом. Учасниками досліджуваного дискурсу є члени професійної спільноти представників бізнесу та їх клієнти, взаємодія яких зосереджена навколо ключових понять бізнесу для досягнення цілей комунікації. Дискурс маркетингу охоплює набір вербальних та невербальних дій, спрямованих на створення продукту та запуск його на ринку найуспішнішим способом. Мультимодальність, взаємодія, динамізм, послідовність, детальність, креативність та дидактизм є характерними рисами американського дискурсу маркетингу. Встановлено, що мультимодальність базується на використанні декількох семіотичних режимів (а також численних способах їх комбінування), які включають план змісту та план вираження у створенні семіотичного продукту.
РЕАКЦІЇ НА МОВЛЕННЄВИЙ АКТ ПОГРОЗИ В СУЧАСНОМУ АНГЛОМОВНОМУ ДІАЛОГІЧНОМУ ДИСКУРСІ
Метою статті є встановлення типів реакцій на мовленнєвий акт погрози в сучасному англомовному діало­гічному дискурсі, зокрема, на його комісивний і директивний складники. Об’єктом дослідження є мовленнєві акти погрози, реалізовані в сучасному англомовному діалогічному дискурсі, які вивчаються стосовно перлокутивного ефекту, що відображається в реакціях на них. Методами дослідження є дискурсивний аналіз, контекстно-ситуативний та прагмалінгвістичний метод, метод аналізу невербальних компонентів комунікації, кількісні підрахунки, метод суцільної вибірки. Результатами дослідження є твердження, що погроза розглядається як гібридний іллокутивний тип, який суміщає в собі рівноправні інгерентні складники – директив і комісив. Директивний складник становить вимогу здійснити певну дію, висловлювану мовцем адресатові, а комісивний складник є зобов’язанням мовця виконати певну дію проти інтересів адресата в майбутньому в разі невиконання вимоги. Гібридність мовленнєвого акту погрози в англомовному діалогічному дискурсі визначає специфіку реакцій на нього. За критерієм засобу вира­ження ці реакції поділяються на невербальні та вербальні, за критерієм компонента погрози – на реакції на комі­сивний і реакції на директивний компоненти погрози. Питома вага вербальних і невербальних реакцій перебуває в рівновазі, проте переважають реакції на директивний компонент погрози. Вербальні реакції на мовленнєвий акт погрози за критерієм відображення його умов успішності демонструють такі типи: 1) реакції на підготовчу умову; 2) реакції на пропозицію (експліцитну чи імпліцитну); 3) реакції на умову щирості; 4) реакції на перлокуцію; 5) реакції на іллокуцію. Як висновок можна зазначити, що найчастотнішими є реакції на підготовчу умову мовленнєвого акту погрози.
ЛІНГВІСТИЧНІ ОСОБЛИВОСТІ РОМАНУ C. КОЛЛІНЗ «ГОЛОДНІ ІГРИ»: ПЕРЕКЛАДАЦЬКИЙ АСПЕКТ
Метою наукового дослідження є вивчення лексико-семантичних та лексико-стилістичних особливостей роману сучасної американської письменниці Сюзанн Коллінз «Голодні ігри» в україномовному перекладі Уляни Григораш. Поставлена мета зумовила вирішення наступних завдань: 1) дослідити мовно-стилістичні особливості перекладу твору; 2) показати характерні особливості твору та стилю письменника. У роботі було застосовано такі методи дослідження: 1) метод компаративного аналізу, для порівняння текстів оригіналу та перекладу, виявлення у них елементів індивідуального стилю автора та перекладача; 2) експлікація (дескриптивний метод). В результаті дослідження виявилось, що постать, позамовний досвід, а також ерудованість перекладача неабияк впливають на якість та адекватність перекладу. Було виявлено, що перед початком роботи над пере­кладом інтерпретатору твору необхідно провести велику доперекладацьку роботу, яка полягає в опрацюванні додаткової інформації як про постать автора та його доробок, так і про епоху, в якій він жив, зверненні до критичних статей про твір, джерел про культуру мови оригіналу тощо. Було виявлено, що у перекладі обов’язково відображається індивідуальність перекладача, яка виявляється в використанні лексико-семантичних та лексико-стилістичних елементів перекладу, які не мають прямих відповідників у тексті оригіналу. Під час декодування тексту перекладач також може випускати або навпаки, виявляти особливості першотвору, що насамперед залежить від його особистості, життєвого та професійного досвіду, поглядів на переклад, певних перекладацьких настанов, реалізованих під час роботи з конкретним оригіналом. Провівши зіставний аналіз оригіналу та перекладу роману «Голодні ігри», ми дійшли висновку, що перекладачу У. Григораш вдалось зберегти мовностилістичні та ідейно-художні домінанти як складники ідіостилю С. Коллінз. Переклад роману «Голодні ігри» У. Григораш є джерелом збагачення та збереження української мови. Перекладач працювала над відтворенням словотворчого потенціалу рідної мови, застосовуючи діалектну, розмовну, застарілу лексику, різноманітні ідіоми для підсилення впливу на читача та досягнення лексико-семантичної єдності оригіналу та перекладу. У. Григораш виконала велику роботу та змогла відтворити елементи стилю С. Коллінз у своєму перекладі, а також адаптувати та стилізувати текст перекладу для українського читача. Загалом ми можемо стверджувати, що перекладачка створила гідний переклад, а не переспів даного твору, відтворивши мовні особливості героїв, стилізувавши переклад шляхом вживання рідковживаної лексики, а також наблизивши його до українського читача через знайому йому фразеологію, лексику та стилістичні прийоми. Переклад роману є адекватним з точки зору відтворення індивідуального стилю автора оригіналу.
МІФОПОЕТИКА АВСТРАЛІЙСЬКИХ ІНІЦІАЦІЙНИХ КАЗКОК (НА МАТЕРІАЛІ КАЗКИ АТА ВЕСТБУРІ “TIM”)
The research focuses on the study of the verbal realization of archetypical motifs and images in the Australian initiation tale “Tim” by Atha Westbury. It has been clarified that fairy tale is one of the verbal means of manifestation of the archetypes, that are fixed in human collective consciousness through mythological and folklore plots, motifs, images and symbols of different language communities. The plot of the initiation tales covers the hero’s search of valuable qualities or properties and their obtaining, so the prototype of this plot is the initiation ceremony. It has been proved that this ritual is of crucial importance for preserving religious and cultural costums and traditions of indigenous Australians. Therefore it has been analyzed in the research the embodiment of the Initiation ethnoarchetype in the Australian initiation tale. The conceptual implications of the Initiation ethnoarchetype, that are its structural components, have been distinguished from encyclopaedic and vocabulary sources. It has been described archetypical motifs of transformation, death and travel and archetypical images of the initiate and the elder, which reveal the deeper meaning of the analyzed ethnoarchetype. It has been proved that archetypical motifs and images, verbally embodied in the literary text of Atha Westbury, acquire figurative reinterpretation. The archetypical motif of transformation unfolds in the fairy tale’s plot about the change of a poor boy from a child into an adult, who has his own house and family. Also a text embodiment of the motive in the fairy tale is the depiction of the secondary character’s metamorphosis. In the plot development of the fairy tale the archetypical motifs of death and of travel are auxiliary ones. The archetypical image of the initiate transforms within the literary character of Tim by connecting of the archetypical features with non-archetypical ones. The transformation of the archetypical image of the elder consists in the embodiment of its various features in two separate characters. Due to the actualized in the literary text archetypical images and motifs, the verbal embodiment of the conceptual implications structuring the Initiation ethnoarchetype occurs.
ЕЛЕМЕНТИ ПАРАТЕКСТУАЛЬНОЇ ЕПІГРАФИ (НА ПРИКЛАДІ РОМАНУ СТІВЕНА КІНГА «КРІСТІН»)
Мета статті – описати стилістичний потенціал паратекстуальних елементів у романі «Крістіна» сучасного американського письменника Стівена Кінга. Методи. Дескриптивний метод, а також структурно-семантичний і контекстуальний аналіз дали змогу виявити основні засоби концептуалізації паратекстових елементів та визначити їхні функції. У дослідженні встановлено, що епіграф є одним із паратекстуальних елементів, які містять в аналізованому романі фактичну, концептуальну й субтекстуальну інформацію, а також вносять у художній простір значний шар культурної інформації. Будучи тісно пов’язаними з підтекстом і безпосередньо з текстом літературної праці, епіграфи сприяють послідовному читанню роману, оскільки несуть точну семантичну проекцію художнього змісту відповідного тексту та виступають як зв’язок між розділами роману. Результати. У статті представлено короткий теоретичний огляд основних розвідок у сфері дослідження паратексту у вітчизняній і зарубіжній лінгвістиці, визначено основні стилістичні функції, реалізовані паратекстуальними елементами. Дослідження містить також аналіз композиції та побудови сюжетів сукупності романів Стівена Кінга, що в результаті дало змогу визначити низку особливостей, характерних для наративної методики письменника, його ідіолекту. У висновках наукової розвідки зазначено, що паратекст є постійним елементом багатьох творів Стівена Кінга. Він складається з назви, епіграфів, коротких передмов, звернень і посвячень та відіграє важливу структурно-змістову роль у художньому й семантичному осмисленні аналізованого роману. Паратекст у романі тісно пов’язаний із подальшим текстом, є чітко обміркованим проектуванням його сюжетних ліній. Він не лише виконує функцію «керівництва», орієнтації читача на розуміння та сприйняття змісту твору, а й є коротким, проте ємним викладом естетичних поглядів і смаків письменника, що вказує на те величезне прагматичне значення, яке Стівен Кінг надає цій структурно-змістовій частині своїх романів, а також на художньо-смислову змістовність паратекстуальних елементів загалом.
СУЧАСНІ УКРАЇНСЬКІ ДОСЛІДЖЕННЯ ВПЛИВУ ОСОБИСТОСТІ ПЕРЕКЛАДАЧА НА ПРОЦЕС ПЕРЕКЛАДУ
Особистість перекладача стала предметом численних досліджень у теорії освіти, де ключовими питаннями постають професійна підготовка перекладачів і розвиток певних їхніх компетенцій. Проте оскільки перекладацькі дослідження виходять за межі мовно орієнтованих досліджень, то посилання на особистість перекладача, вплив його свідомості та суб’єктивного вибору на процес і результат перекладу привертають дедалі більший інтерес. Мета статті полягає в аналізі поглядів українських науковців на вплив особистості перекладача на процес відтворення іншомовної культури засобами цільової мови, а також на розвиток літературних взаємин між народами. Комплексний та інтегративний характер дослідження зумовлює використання низки взаємодіючих методів. Загальнонаукові методи аналізу й синтезу було використано для опрацювання наявних знань із творчої проблематики в перекладознавстві та суміжних галузях, а також генерування на їх основі власних гіпотез, концепцій, моделей тощо. Індуктивний метод дав змогу зробити необхідні узагальнення та висновки на основі наявного матеріалу, натомість дедуктивний метод став у нагоді в процесі адаптації положень загальної теорії перекладу до специфіки досліджуваного об’єкта, залученої пари мов, жанрово-стилістичних і функціональних різновидів текстів та/або їх складників тощо. Класифікаційний і типологічний аналіз використовувався для впорядкування й цілісного подання опрацьованого матеріалу у вигляді класифікацій. Автори роблять висновок про те, що перекладач як суб’єкт мовленнєвої діяльності має низку характеристик (мовних, соціальних, світоглядних, психологічних), які взаємодіють та впливають одна на одну. Особистість перекладача як культурного посередника залишається рушійною силою міжкультурних взаємин та суттєво впливає на адекватність відтворення оригіналу. Перекладач є виконавцем подвійного завдання: з одного боку, він повинен дотримуватися змісту вихідного повідомлення, враховувати специфіку його форми, а з іншого – намагається відобразити свої ідентифікаційні дані, створюючи еквівалентний/адекватний текст цільовою мовою. Вивчення впливу індивідуальності перекладача на процес і результат перекладу є важливою проблемою та має широкі перспективи саме сьогодні, оскільки в Україні спостерігається надзвичайне зростання кількості перекладів не лише іноземних, а й власне українських авторів іноземними мовами. До цього процесу залучаються як досвідчені перекладачі, так і перекладачі-початківці, які тільки виробляють свій індивідуальний інтерпретаційний підхід.
АНАЛІЗ СЕМАНТИЧНИХ УМОВ ФУНКЦІОНУВАННЯ ЯВИЩА ПАРОНІМІЧНОЇ АТРАКЦІЇ
Метою цієї статті є висвітлення структурно-семантичних особливостей і умов, які забезпечують функ­ціонування в тексті такого явища, як паронімічна атракція. Поставлена мета і сам об’єкт вивчення визначили використання такого методу, як метод структурно-семантичного аналізу, завдяки якому вможливлюється класифікація прикладів паронімічної атракції та узагальнення особливостей їх функціонування в мовленні. Залучено метод контекстуально-ситуативного аналізу для розуміння та пояснення інформативного та емоційно-оцінювального значення прикладів паронімічних висловів у конкретних типах текстів. Установлено, що паронімічна атракція визначається як навмисне позиційне зближення лексичних одиниць, які мають однакову або формально подібну кореневу морфему, що веде до поєднання елементів смислу обох слів для позначення нового поняття. Сутність паронімічної атракції полягає в тому, що ці подібні за загальною семантикою слова вступають у відносини семантичної контамінації, а це своєю чергою веде до їх семантичних або формальних змін, а інколи – до утворення нової одиниці. Виявлено, що використання паронімів зазвичай веде до утворення несподіваних смислових зв’язків, при цьому при додаванні двох смислів у результаті маємо не їх суму, а нові смисли. Паронімами може стимулюватися поява позитивної або негативної емоційності, в конкретному мовленнєвому контексті ними може створюватися більш чи менш очевидна гра слів. Зазначено, що в результаті використання паронімії виникає амбівалентність, яка досягається за рахунок асоціативного переосмислення етимологічно споріднених слів або похідних одиниць в оказіонально створе­ному синтагматичному оточенні, а також за рахунок випадкової формальної подібності коренів, що представляють різні поняття, які, поєднуючись у паронімічній атракції, надають нових смислових відтінків паронімічному висловлюванню. Таким чином, паронімічна атракція є прийомом співвіднесення в мовленні формально подібних мовних одиниць задля створення формально-смислової гри, в ході якої прототипи паронімічної атракції вступають у складний процес семантичного перетворення. Наслідком останнього стають кореляти, які утворюють експресивно-оцінювальне висловлювання. Формальним критерієм паронімічної атракції можуть бути повторювані комплекси звуків або літер. Необхідно враховувати також такі чинники, як ідентичність порядку слідування східних графем або фонем у корелятах, початкове або прикінцеве розташування в них одиниць, які співпадають, наявність рими тощо.
МЕДІА-ДИСКУРС КРІЗЬ ПРИЗМУ КОГНІТИВНОЇ ПРАГМАТИКИ
У статті розглядається кореляція медіа-дискурсу з когнітивно-прагматичною субпарадигмою лінгвістичних досліджень. Особлива увага приділена з’ясуванню важливості поєднання ментальної і вербальної складової частин у сучасному дискурсі ЗМІ. Надано короткий огляд понять когнітивної прагматики, детерміновано властивості когнітивно-прагматичного підходу з опорою на індивідуальне концептоформування суб’єкта. Крім того, встановлено, що медіа-дискурс, а саме вербальну діяльність, неможливо досліджувати без урахування базисної ментальної складової частини. Медіа-дискурс одночасно виконує функцію інформування і функцію впливу, представляє сукупність різних типів дискурсів, які створюють ідеологічну платформу для досягнення інтенцій автора новинних повідомлень. Поєднання когнітивно-семантичних і комунікативно-прагматичних аспектів дослідження медіа-дискурсу з урахуванням мисленнєво-мовленнєвих процесів людини є базисною основою для конструювання іміджу міжнародних інституцій. У зв’язку з цим, когнітивно-прагматична субпарадигма розглядає комунікативну взаємодію у медіа-дискурсі як процес актуалізації ментальної діяльності і фокусує увагу на інтенціональних чинниках комунікації. Загальнонауковим методологічним підґрунтям роботи є принцип антропоцентризму, відповідно до якого визначальну роль в усіх сферах діяльності людини відіграє суб’єктний чинник. Конкретно-науковою базою є когнітивно-прагматичний підхід до вивчення мовних об’єктів, який дозволяє органічно поєднати постулати структурної та формально-логічної лінгвістики з когнітивними та комунікативними принципами. Згідно з фундаментальними принципами зазначеного підходу, інтенція визначає структуру висловлення та впливає на процеси формування і селекції вербальних засобів. На всіх етапах роботи послідовно застосовано індуктивний метод, відповідно до якого дослідження здійснено у напрямі «від аналізу конкретного матеріалу – до узагальнень та висновків». Метод словникових дефініцій та пов’язаний із ним метод компонентного аналізу використано при встановленні словникового значення термінів. Застосування актуальних евристичних прийомів дає змогу розчленувати понятійний простір на кілька десятків значних тематичних блоків, ядерними елементами яких витупають базові, ключові поняття та ідеї. У межах аналітико-критичного етапу використовувалися переважно загальнонаукові методи аналізу, синтезу, дедукції, індукції, абстрагування, конкретизації, зіставлення та системного аналізу, а також лінгвістичні прийоми дискурс-аналізу та аналізу словникових дефініцій. Системний аналіз використано разом із вищевказаними методами та прийомами. Системоцентризм (соціо- та антропосистемоцентризм) передбачає інтерпретацію мови та мовленнєвої діяльності як цілого, що взаємодіє із середовищем, у ролі якого виступає соціум.
АРХЕТИПНІ СЛОВЕСНІ ОБРАЗИ В СВІТОВІЙ ПОЕЗІЇ (ДОСВІД МУЛЬТИМОДАЛЬНОГО АНАЛІЗУ)
У статті запропоновано когнітивний та мультимодальний аналіз поетичних текстів епохи модернізму й постмодернізму з метою виявлення спільних і відмінних рис у формуванні й функціонуванні словесних поетичних образів. Увагу зосереджено на архетипних образах, оскільки в них відображені спільні для багатьох лінгвокультур алюзії на біблійні та міфологічні мотиви й сюжети. Пояснено особливості формування архетипних символів у кожний літературно-стильовий період, розкрито мовні механізми формування словесних образів-символів та виявлено лінгвостилістичні засоби втілення архетипної символіки в поетичних текстах різних лінгвокультур. .Наголошено на відмінності словесних архетипних образів, лінгвостилцістичною основою формування яких є алюзія на бібілійні, фольклорні чи міфологічні мотиви і сюжети,від ідіотипних словесних образів, у творенні котрих використовують-сяпереосмислення архетипних символів. На основі мультимодального аналіу формування архетипних образів встановлено особливості їх функціонування в світовій поезії, що, своєю чергою, уможливило виявлення домінантних тенденцій формування нових і прихованих смислів тексту в епоху модернізму й постмодернізму. Реміфологізація притаманна творенню архетипних образів у модерністських текстах, натомість в постидерністських текстах спостерігається реінтерпретація змісту архетипів. Кожний окремий літературно-стильовий напрям характеризується своєрідними засобами і способами вітворення архетипного значення. Так, для символістів більш характерним є відродження архетипних символів, а для постсимволізму – переосмислення традиційних смислових зв’язків імені й того, що воно означує. Символічні значення кольору набувають у творчості різних поетів своєрідного авторського тлумачення. У перід модернізму розвиток параболічного мислення та тенденція до конвергенції тропів зумовили формування нового словесного поетичного образу – образу-параболи. Натомість 3у постмодернізмі активізація парадоксального та ессеїстичного поетичного мислення призвела до трансформації метафори у метаболу. Слоесний поетичний образ-метабола є образом, який неможна поділити надвоє, на пряме та непряме значення.